The Eastern Spirit Subbing Squad представя
По мангата на Юки Мидорикава
Ролите озвучават: Аяне Сакура, Коуки Учияма и др.
Музика Макото Йошимори
Режисьор Такахиро Омори
Обещай, че ще слушаш дядо си!
Взе ли си кърпички? А билетите? Обувки за костюма?
Какво, така ли ще вървиш? - Взех черните, не се тревожи.
Да не забравиш багажа си във влака.
И да не проспиш спирката! - Няма да я пропусна!
Всяка година ходя там. Какво може да ми се случи?
Сложи си шапката. Ще те пази от слънцето.
Ще мина без нея. Успокой се.
Довиждане!
За първи път се срещнахме...
когато бях на шест...
В ГОРАТА, КЪДЕТО СВЕТУЛКИ БЛЕЩУКАТ
Беше жарък летен ден.
Загубих се в гората, която според преданието...
беше обитавана от призраци и духове.
Лутах се с часове в търсене на изход.
Накрая останах без сили.
От страх и отчаяние се разридах. И тогава...
Той се появи.
Хей, малката!
Защо плачеш?
Това е човек, спасена съм!
Извинявай.
Ти човешко дете ли си?
Ще изчезна, ако бъда докоснат от човек.
"Човек", казваш... А ти не си ли човек?
Аз съм... същество от този лес.
Аха, значи си дух!
А защо каза, че ще изчезнеш?
Да, определено не си човек.
Удряш децата с пръчка.
Ако бъда докоснат от човек...
това ще бъде краят.
Богът на планината ме омагьоса.
Ако докосна човек...
ще изчезна.
Прости ми.
Ето, малката.
Хвани другия край.
Изгуби ли се?
Ще те изведа оттук.
Благодаря!
Не прави така! - Съжалявам, беше неволно...
Все едно сме на среща.
Да, колко е скучно...
Не се ли страхуваш?
От какво?
Да...
Оттук върви направо и ще излезеш на пътя.
Довиждане.
Г-н дух, винаги ли си наоколо?
Ако дойда пак, ще те видя ли?
Тази гора е обитавана от чудовища и духове.
Ще загубиш душата си и никога няма да се върнеш вкъщи.
Не бива да идваш тук.
Така говорят хората от селото.
Казвам се Хотару Такегава.
А ти?
Е, добре, утре ще ти донеса подарък.
Довиждане!
Аз съм Гин.
Хотару! - Чичо!
Хотару!
Глупаче!
Защо си ходила самичка в планината? Ами ако се беше изгубила?
Чичо?
Наистина ли в тази гора живеят духове?
Принадлежи на бога на планината. Кой знае... носят се легенди за нея.
Когато бях малък, с приятелите ми
ходихме в гората, за да търсим духове.
Не срещнахме нито един.
Веднъж с ъгълчето на окото сякаш мярнах нещо.
През летните нощи от гората се носи музика.
Чувал съм, че Ива, заедно с други деца
са били тайно на горския празник.
Само че селото никога не е провеждало фестивал в гората
Тогава кой ли го е устроил?
Говореше се, че някои деца тайно са се промъкнали
на празника на духовете.
Какви спомени само!
Бяхме толкова малки и глупави.
Тази гора е обитавана от чудовища и духове.
Ще загубиш душата си и никога няма да се върнеш вкъщи.
Все пак дойде.
Не очаквах да те видя отново.
Ти...
Чакал си ме!
Май никога няма да се научиш.
Това беше от радост...
Извинявай.
Тук е горещо. Да отидем на по-прохладно място.
Няма страшно, после ще те върна тук.
Гин!
Това човешко дете ли е?
Искам да я изям.
Не може. Тя ми е приятел.
Виж ти...
Човешко дете, не докосвай кожата на Гин.
Ако го пипнеш, ще те изям!
Това е лисица?!
И той е дух.
Само се прави на страшен,
но не би убил и муха.
Удивително! За първи път срещам истински дух!
Наистина съществуват! Фантастично! - А аз какъв съм според теб?
Мисля, че си призрак без лице.
Защо ходиш с маска?
Ами просто така.
Но стига за мен. Хотару, по-добре ми разкажи за себе си.
Любопитен ли си?
Затова те чаках.
И така, ден след ден, отново се връщах в гората.
Летните дни преминаха в игри край планината.
Хайде насам!
Нататък е още по-хубаво...
Благодаря!
Дори мъничките и прости неща
му доставяха радост.
Гин, спиш ли?
Ако махна маската, нали няма да му се случи нещо лошо?
Съжалявам! - Заболя ме...
Да нападаш някого докато спи... Вие, децата, сте опасни.
Извинявай, но само се преструваше, че спиш, нали?
Така е.
Защо ходиш с маска?
Ако не я нося...
изобщо няма да приличам на дух.
Странен си.
Знаеш ли, Гин.
От утре няма да идвам повече.
Мисля, че съм ти го казвала и преди.
Само за лятото съм на гости на чичо си.
Утре трябва да се връщам у дома.
А догодина ще дойдеш ли пак?
И оттогава...
започнах с нетърпение да очаквам лятото.
И в уречения ден,
Гин вече ме очакваше.
Студена е!
Колко си странна.
Разбира се, че водата е студена.
Гин! - Гин!
Пази се, Гин!
Това е човешко дете.
Ще изчезнеш, ако те докосне.
Благодаря ти.
Няма страшно.
Не го допирай, човешко дете.
Няма.
Гин! Гин! Гин!
Бъди внимателен!
Гин...
Значи, духовете могат да го докосват?
И това лято се изниза, и следващото също, и по-следващото...
Хотару!
Къде си?
Хотару!
Хота...
Какви ги вършиш?
Исках да видя уплашеното ти лице, но...
Можеш ли за малко да свалиш маската? Поне когато сме само двамата.
Мога. Има ли значение?
Просто така... Без причина.
Внимавай, Хота...
Без малко да те хвана.
Аха...
Съжалявам, Хотару.
Много ли те заболя?
Добре, че не ме хвана.
Знаеш ли, Гин...
Каквото и да се случи,
никога не ме докосвай.
Става ли?
За нищо на света!
На другото лято, както и това след него...
продължих да ходя в гората.
Излизам!
Гин! Пак дойдох!
Виж! Вече съм в средното училище.
По някаква причина продължаваш да ми приличаш на момиче.
Ами аз съм си момиче.
Е, ще вървим ли?
Колко е странен...
Определено...
С много от съучениците ми сме заедно от самото начало.
С тях всичко си е постарому.
Постепенно разликата във възрастта ни се стопяваше.
Изглежда, че Гин расте много по-бавно от момчетата.
Ето така ли?
Отлично! Сега ще побягна, а ти го пусни!
Тичам!
Годините минаваха и външността ми се промени.
А Гин изглеждаше досущ като деня, в който го срещнах за първи път.
Изглежда, че един ден ще бъда по-голяма от Гин.
Хотару. Нарязах диня. Искаш ли?
Да, идвам.
Къде е майка?
Пазарува с леля ти. Ще купуват подаръци за приятели от Йокохама.
Утре по кое време ще хванете влака?
Не знам. Майка каза, че ще тръгнем следобед.
Ясно.
Сладка е! Защото лятото беше хубаво.
Сигурно зимата ще бъде мразовита.
Наистина ли?
Такива са признаците.
Това е отдалечена от морето низина
и затова температурните разлики са огромни.
Ако лятото е горещо, зимата настъпва страшен студ.
Казват, че богът на планината ни наказва с мраз.
Чичо, кажи ми...
Шал? - Загърни се, когато настъпи зимата.
Довиждане.
До другото лято!
Такегава, всички вече са в работилницата.
Прав си! Никой не е останал.
Ще се видим по-късно.
Благодаря.
Разработваното 10 месеца ново поколение iTab е вече в продажба.
Той ще се конкурира с таблетите...
Наядох се. - Какво? Почти не докосна храната.
Пак ли нямаш апетит? Сигурно си яла преди вечеря, нали?
Нищо подобно! Престани! Ще си взема вана.
Такегава!
А, здравей. - Здрасти.
Гледай къде ходиш. Стъпваш по лед.
Внимателно, да не се подхлъзнеш.
Благодаря.
Днес е студено.
Напоследък си станала много разсеяна.
Ако продължаваш така...
Искам...
да видя Гин.
Желая...
да го прегърна.
С нова униформа ли си?
И какво, вече си в гимназия?
Ами да.
Вече не се опитваш да ме пипнеш.
Разбира се,
отнесох достатъчно удари по главата.
Ще е страхотно.
След три години ще завърша
и ще опитам да си намеря работа тук.
Тогава ще бъдем заедно през цялото време.
Есен и зиме...
И пролетта. По всяко време.
Нали?
Хотару...
Чуй моята история.
Не съм дух.
Но вече не съм и човек.
Бях обикновено дете,
но като бебе ме зарязаха в гората.
И така, съвсем самичък, дълго плаках.
Ридаейки, зовях майка си, която ме изостави.
Нямам представа колко дълго съм плакал.
Сигурно щях да умра.
Ала планинският бог ме пожали.
И неговото заклинание ми подари живота.
Благодарение на него останах в този свят.
Превърнах се в призрак.
Хотару, няма проблем, ако ме забравиш.
Тялото ми е изцяло зависимо от заклинанието и е много крехко.
Докосна ли човешка кожа, магията ще се развали и ще изчезна.
Това е несигурен живот.
Винаги трябва да... - Ще изчезнеш при допир.
Точно като снега!
Знаеш ли, Гин...
Цяла зима мислех за теб.
И есента, и пролетта...
Гин...
Не ме забравяй.
Винаги си спомняй за мен.
Все някога...
времето ще ни раздели.
Но... докато този час настъпи,
ще бъдем винаги заедно.
Празникът на духовете?
Не, летният празник на духовете.
Каква е разликата? - Нюансът е различен!
"Нюансът"?
Ти беше малка и щеше да се изплашиш, затова не те каних досега.
Ще можеш ли довечера да се измъкнеш?
Много ми се иска да ида с теб.
И аз искам!
Ще се срещнем в осем, на нашето място.
Но на фестивала ще има много духове.
Страшничко си е.
Пък и ще бъде късно...
Не се бой, нашият празник е досущ като човешките.
Стараем се да имитираме хората.
А и аз ще съм до теб.
Когато говориш така, много ми се иска да ти се нахвърля.
Ще се радвам.
Честно.
Спрете! Чакайте ме!
И наистина! Изглежда почти като човешки празник.
Тук всички ли се преструват на хора? - Да.
Сред тях е трудно да откриеш промъкналите се истински човеци.
Напомня ми историята на Ива!
На кого?
Хотару?
Вържи си китката с това.
Така няма да те изгубя.
Все едно сме на среща.
Това си е среща.
Ще вървим ли?
Сега накъде?
Искам тук!
Дръжте.
Колко е странен.
Виж, малкият има опашка!
Извинете!
Беше удивително!
Всички се преструваха толкова добре.
Като състезание по превъплъщение! Всяка година ли е така?
Да, разбира се.
Когато настъпи лятото...
Хотару.
Повече не мога да чакам лятото.
Когато сме разделени,
бих преминал през тълпа от човеци, за да съм с теб.
Можеш да задържиш маската.
Значи, следващото лято...
няма да ме чака на нашето място.
Тогава, това е... последният път.
Чакай ме!
Внимавай!
Как си? - Добре, благодаря!
И се пази!
Гин...
Това беше човек?
Гин!
Ела, Хотару!
Най-накрая ще мога да те докосна.
Обичам те.
Да! И аз теб...
Прекрасна и зелена. Такава е гората на планинския бог.
Благодарим ти, Хотару.
Много искахме Гин да бъде завинаги с нас...
Но той копнееше да се докосне до човек.
И накрая успя да почувства прегръдката ти.
Сбогом...
Вече няма причина да очаквам лятото.
Сърцето ми се е свило от болка.
Сълзите се отронват...
И все пак... Ръцете ми още чувстват топлината му.
Спомените за вълшебните лета...
Завинаги ще останат в мен.
Да вървим!
Цикадите, жужейки, пеят песен
И аленее залезът чудесен.
Аз към дома си дълго ще вървя,
Но утре ще се върна с песента.
Цъфтейки, лятото със краските си нежни
Изпълва твоят лик, тъй ненагледен.
И исках вечно ний да пеем песента,
Но осъзнах, че пак ще дойде есента
И птиците, разпервайки крила,
Ще отлетят за чуждата страна.
Отнасяйки със себе си съня
Ще чакат пак да дойде пролетта.
Но нивга аз не ще забравя
Тез' дни, изпълнени в забава,
Изтрили с пръчица магична
На ежедневието скуката безлична.
Но виж - пак лятото вълшебно е навън.
Ще сбъдне то отново моят сън.
И, разцъфтяло с краските си нежни,
Пак ще изпълни твоя лик, тъй ненагледен.
Превод Mike28
Редакция и лирически превод Taumaster
Eastern Spirit ® 2012 www.easternspirit.org